Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Island, to je pár stotisíc potomkov vikingov, zabudnutých na dymiacej skale kdesi na severe v oceáne. Majú to tam pekné, také svojrázne, a vedia zo situácie vyťažiť maximum. A vzhľadom na to, že nejaká tá populárna ľudová zábava to má k nim stále tak trochu ďaleko, začali sa o ňu starať sami. Prinajmenšom hudobne majú level sebestačnosti dávno dosiahnutý a už nejaké roky svoje hranie vyvážajú do celého sveta. Nebudem teraz mlieť pántom o všeobecne známom alternatívno-popovo-rockovom exporte, zameriam sa na metal.
Dajme tomu, že z nejakého tvrdšieho rockového súdka masy po svete majú pojem hlavne o post rocku od SIGUR RÓS, ale metalová scéna na Islande existuje cca tretiu dekádu a pojmy ako SÓLSTAFIR či FORTIÐ stihli očariť tak milovníkov postmetalových nálad, ako aj typov, ktorí to chcú „tak nejako po vikinsky“. Na poli temných extrémov mňa osobne príjemne prekvapili SVARTIDAUÐI, autentická plnokrvná zloba na pomedzí black a death metalu.
Ešte novším objavom sú páni z „čmudiacej/dymiacej zátoky“ (Reykjavík), ktorí si hovoria BENEATH. Ich príslušnosť k vydavateľstvu Unique Leader hovorí prinajmenšom o dvoch veciach – žánri a tom, že zrejme budú dobrí. Ide, resp. hlavne v minulosti išlo o plus – mínus brutal death metal. Debutový album „Enslaved By Fear“ z leta 2012 je nadmieru vydareným technickým a náklepovým kusom, čerpajúcim od amerických klasikov, napr. IMMOLATION, zároveň pracujúci s európskou tradíciou atmosféry a vkusnej melodiky. Miestami zdatní súperi talianskych HOUR OF PENANCE z čias, keď ešte prehnane nesledovali dianie v Poľsku, a na pár miestach, napríklad v „Sacrificial Ritual“ si poviete aj – „dočerta, takto mohli burácať KATAKLYSM, keby ich to ešte bavilo“.
29. apríla tohto roku vyšla dlhohrajúca dvojka „The Barren Throne“. Časový rozsah 53 minút je pre brutálny death metal dosť neobvyklý, občas priam riskantný. Treba ale povedať, že slovo „brutal“ už u BENEATH nie je kľúčové. V jedenástich skladbách sa Islanďania pustili do košatejších, aranžérsky bohatších a atmosférickejších akcií. Pokiaľ ide o zostavu, až na speváka zostala nezmenená. Nováčik Benedikt Natanael Bjarnason sa naživo predstavil aj v Košiciach a treba uznať, že predošlé hrdlo nahradil na úrovni. Vokál hlboký, zrozumiteľne growlujúci, pre štýl death metalu, aký si BENEATH zvolili, v zásade optimálny. A aby nebol stereotyp, občas hĺbkam zakontruje vyšší zlostný rev.
Spomenul som, že po novom tu už o brutal death ide len okrajovo, netreba sa však desiť, o agresivitu ani energiu skupina neprišla, klepačiek je dosť, celkovo album drví hlavne v rýchlych tempách. Popritom technicky a zároveň príjemne, ide o hudobnícky kvalitne vypracovaný šťavnatý death metal, nie nejakú samoúčelnú predvádzačku. Pre dobrý výsledný dojem veľa robí aj hutný, hlbší a plný zvuk.
BENEATH sa však na novinke viac ponorili do nálad a atmosfér, ktoré zvýrazňujú dramatickými melodickými a harmonickými plochami a taktiež akustickými vyhrávkami. Európska tradícia tu skrátka víťazí nad americkou, na druhej strane nie je ťažké odhaliť, že táto banda, rovnako ako tisíce ďalších, sa veľa naučila od DEATH, je jej sympatická tvorba pojmov ako DECREPIT BIRTH, VILE, AGIEL a podobne, lenže chalani skrátka majú škandinávsku krv. Tento „stret kultúr“ dopadá výborne – technické a natlakované zámorské hranie skombinované so severskou melodikou, harmóniami, vyhrávkami a bohatým sólovaním má veľkú šancu osloviť fanúšikov variabilného hutného death metalu, ide o album, kde nenájdete jedenásť kusov podľa jednotného vzorca, ale jedenásť skladieb, z ktorých každá má dostatočnú dávku svojbytnosti.
Pomerne vtipným, asi nie zámerným momentom je sedmička „Sky Burial“ s melódiami, tak trochu pripomínajúcimi „seriálovú inštrumentálku“, ktorou KATAKLYSM ukončili zopár svojich albumov – „World Of Treason“. Možno citácia, možno náhoda, do koncepcie tohto naozaj vydareného diela zapadá bez problémov.
P.S. Asi iba tí, ktorí v death metale idú 20 a viac rokov, si môžu pamätať islandskú bandu SORORICIDE. V roku 1991 vydali album „The Entity“, dobrý matroš pre tých, ktorí majú od DARKTHRONE najradšej „Soulside Journey“. Viac – menej v hlbokom podzemí do roku 1993 prispeli ešte demom a dvoma splitkami a v roku 2000 to ukončili. Pokus o návrat ohraničujú letopočty 2009 – 2011, bolo z toho EP „Deathless“. Prečo je o nich reč: Lebo jeden zo zakladateľov SORORICIDE, basák a vokalista Gísli Sigmundsson, bol až do minulého roku frontmanom BENEATH.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.